Det är alltid samma slut

Jag kämpar, jag försöker verkligen, varför går det inte?

Hur mycket jag ens försöker är det aldrig tillräckligt.

Det känns tungt att andas.

Det där ansiktet, det där leendet, det försvinner inte från min syn.

Jag kan inte ens gå längre.

Du säger alltid att jag ska fortsätta, du säger alltid att jag kan göra det, du tänker bara på dig själv, du tänker aldrig på jag inte kan klara det.

Vad jag ens gör slutar det alltid med att jag får skäll.

Jag vill inte.

Du tittar på mig, varje gång jag kollapsar tittar du på mig, på det där sättet, det där sättet, de som gör att jag är rädd.

Du är min mardröm, du är personen som alltid drar mig ner, det är ditt fel jag inte kan, du är den med det där leendet.

Snälla, försvinn, bara försvinn, försvinn från min syn, försvinn från mitt liv.

Jag kommer skratta när du dör.

Jag kommer vara fri när du dör.

Jag kommer entligen kunna vara glad när du dör.

Fast, du försvinner alltid.

Det blir alltid bara mer utav dig.

Det slutar alltid på samma sätt.

Det är alltid samma slut.

Att du puttar tillbaka mig till start där mina tankar blir värre.

Och så är det, så har det alltid vart.

Vem är du ens som kör runt mig i den här onda cirkeln.

Vem är du?